-
Az agyag bűvös lelke
"Az agyagnak bűvös lelke van...." címmel nyílik kiállítás Gecző Anna Viktória munkáiból szeptember 12-én, csütörtökön este a Köfém Művelődési Házban. A tárlat október 2-ig látogatható.
2024.09.10. -
Fotópályázatot hirdettek
Idén is meghirdette a VOKE Vörösmarty Művelődési Ház és Könyvtár és a MÁV Fotókör az „Alba Regia” Fotópályázatot. A kiírás szerint a pályázaton bárki részt vehet Székesfehérvárról és a város életéről készült képekkel, illetve szabadon választott témában készült fotóval.
2024.09.10. -
Munkácsy bélyegeken
Megnyitotta az idei tanév első tárlatát a Városi Bélyeggyűjtő Kör a Munkácsy Mihály Általános Iskolában. Az intézményben a tanulók egészen az első félév végéig csodálhatják meg Munkácsy életét ábrázoló bélyegeket.
2024.09.10. -
Csehov útján
Két egyfelvonásos Csehov darabbal indítja az évet az Örökség csoport. A Medve és a Leánykérés Somos Ákos rendezésében kerül színre a V54 Kultúrtérben.
2024.09.10.
József Attila-díjat kapott Bakonyi István író, költő, kritikus
Március 13-án, Táncsics Mihályra emlékezve a szabad sajtó napján adták át Budapesten a legrangosabb művészeti elismeréseket. Sobor Antal és Péntek Imre után székesfehérváriként Bakonyi István író, költő és kritikus hetedmagával együtt érdemelte ki az elismerést. A díjakat Balog Zoltán, az Emberi Erőforrások Minisztériumának minisztere és Dr. Hoppál Péter, a szaktárca kulturális államtitkára nyújtotta át az arra érdemeseknek.
2015.03.20. 12:55 |
Március 13-án, Táncsics Mihályra emlékezve a szabad sajtó napján adták át Budapesten a legrangosabb művészeti elismeréseket. Sobor Antal és Péntek Imre után székesfehérváriként Bakonyi István író, költő és kritikus hetedmagával együtt érdemelte ki az elismerést. A díjakat Balog Zoltán, az Emberi Erőforrások Minisztériumának minisztere és Dr. Hoppál Péter, a szaktárca kulturális államtitkára nyújtotta át az arra érdemeseknek.
A József Attila-díj, a Baumgartner-díjat váltva, 1950 óta viseli korszakos nagy költőnk nevét. 2013 óta esztendőnként egy neves szakmai grémium ajánlására ítélik oda az elismerést nemzeti ünnepünkön. Sobor Antal és Péntek Imre után székesfehérváriként Bakonyi István író, költő és kritikus hetedmagával együtt érdemelte ki az elismerést.
1952-ben születtél Székesfehérváron, ugyanakkor gyermekkorodat Bodajkon töltötted, ott is jártál általános iskolába 1966-ig. Mi mindent lehetett megtanulni egy akkori kicsiny faluban?
Amikor visszaemlékezem erre az időszakra, összehasonlítom a múltat a jelennel, nem tagadom, mindig megdobban a szívem. Hatvanhárom évesen az elismerés mellett óhatatlanul eszébe jut az embernek, milyen életutat járt be, mi mindent köszönhet a családjának, barátainak. Az oroszlán jegyében születtem, s bár akkor még nem tudtam semmit a horoszkópokról, szüleim elmondása szerint kis srácként tele voltam álmokkal. Nem magyartanár akartam lenni vagy éppenséggel irodalommal foglalkozó ember, sokkal inkább a falusi léthez kötődő dolgok érdekeltek. Hozzáteszem, hogy egyke voltam, és ez meghatározta a gyermekkoromat is: többet voltam felnőttek, mint gyermekek között.
Féltettek a szüleid?
Igen. Mint minden egyedüli gyermeket, de azért megengedőek is voltak. Minden játékban részt vehettem, megtanultam a falusi élet alapjait, aminek ma is hasznát veszem. Hogy csak a legfontosabbakat említsem: a tisztaságot, jóságot, egymás tiszteletét, az alázatot a munka iránt. Sokat köszönhetek édesanyámnak, édesapámnak és nagynénémnek, második édesanyámnak, aki velünk lakott.
Idejekorán derült ki, hogy tehetséges gyermek lévén az irodalom felé indulsz el? Felfigyeltek tanítóid az általános iskolában arra, hogy vonzódsz a humán tantárgyak iránt?
Jó tanítóim voltak. Tehát a válaszom igen. Ugyanakkor furcsa módon először a gyógyszerészet érdekelt a legjobban, s csak akkor váltottam, amikor rájöttem, hogy ahhoz magas szinten kell tudni a kémiát is. Szerettem volna még lovas kocsis is lenni, mint minden falusi gyerek, de aztán rájöttem, hogy a leírt szavak, a könyvek között érzem legjobban magam, és ez azóta is így van.
A Teleki Blanka Gimnáziumba jártál angol tagozatra. Ez azért számít különlegességnek, mert 1970-ben a vidéki városokban nagyon kevés helyen indítottak angol nyelvi képzést.
Az volt az érdekes a középiskolai tanulmányaim alatt, hogy a Teleki eredetileg leánygimnázium volt, a nálunk két évvel idősebbek között indult az első fiúosztály. A középiskolában elsősorban kiváló tanáraimnak köszönhetően nagyon megszerettem a történelmet is, így teremtődött meg az a kettősség, ami később az egész pályámat meghatározta. Természetesen az irodalom élvezte az elsőbbséget, hiszen ha történelemtanár lettem volna, koromnál fogva sok olyan dologgal kellett volna szembesülnöm, amit sem akkor, sem ma nem vállalnék.
![](/_user/0/Image/00000Miki2015/0Marcius/Bakonyi/bakonyi_01belso1.jpg)
Méltó kezekbe került a rangos elismerés.
Már a középiskolában kiderült az átlagosnál jobb íráskészséged?
Játékosan mindig azt válaszolom erre a kérdésre, hogy ez már egészen kicsi gyermekkoromban kiderült, hiszen szépen írtam. De komolyra fordítva a szót, már nyolcadik osztályos koromban naplót írtam, és nemcsak lejegyeztem a velem történt dolgokat, próbáltam úgy leírni a történeteket, hogy annak a mai fejemmel is legyen értéke. Érdekes módon erre visszatértem 1996-ban, azóta írok felnőtt naplót, ami természetesen más jellegű, de legalább olyan fontos, mint a fiatalkori történeteim lejegyzése.
Amikor a pécsi főiskolai éveidről kérdezlek, mindig szóba kerül egykori oktatód, Bécsy Tamás. Milyen hatással volt rád? Õ volt a mentorod?
Igen. Magyar-angol szakos hallgatóként máig ható tanításokat kaptam tőle. Olyan meghatározó személyiség volt, hogy nemzedékek sora említi felemelt fejjel a nevét. Az, hogy most itt ülünk, leginkább neki köszönhető. Érdekes, hogy ő nem írással, nem irodalomtörténettel foglalkozott. Drámatudós volt, de az neki köszönhető, hogy megtanultuk, miként álljunk neki egy műelemzésnek, hogyan fedjük fel egy-egy irodalmi alkotás mélyrétegeit. Emellett az az emberség, ami jellemezte, példa számomra azóta is. Nagy örömmel fedeztem fel nemrégiben az interneten egy tizenhat esztendővel ezelőtt készített portréműsort, amelyben sugárzó mosolya, bölcsessége ennyi idő múltán is lenyűgözött.
Az életednek nem volt egyetlen olyan szakasza sem, amikor nem tanultál. Mint ahogy olyan sem volt, hogy ne írtál volna.
Ez igaz. A tanulás szerintem életünk végéig tartó folyamat, az írás pedig gyakorlatilag összefügg a tanulással. Kevesen tudják, de volt egy olyan időszak az életemben, amikor a Fejér Megyei Hírlapnál sportújságíró voltam! Még gimnazistaként. Hollósy Ferenc, a legendás Pici bácsi volt a rovatvezető. Sport tárgyú cikkeket kellett írnom, bár ennyi idő után megvallom, nem véletlen, hogy nem a sportkönyveimről lettem ismert.
Melyek voltak a kedvenc sportágaid?
Tekintve, hogy soha nem sportoltam versenyszerűen, tulajdonképpen mindegy volt, miről tudósítok. Ha mégis ki kellene emelnem valamit, a labdarúgást mondanám. Bár egyszer kiküldtek tudósítani az Építők pályájára egy kosárlabda mérkőzésre, de voltam kézilabdameccsen is.
Mikor derült ki, hogy a sportújságírás nem neked való?
Csak a főiskola idején. Pécsen volt egy Universitas című lap, ahol már irodalommal foglalkoztam.
Ahogy már beszéltünk róla, folytattad a tanulást.
Az ELTE-n milyenek voltak a követelmények?
Mint minden egyetemen, de különösen az ELTE-n, amely akkor is az egyik legrangosabb felsőoktatási intézmény volt, csak egyetlen dolog számított, a tudás, a felkészültség. Az írást folytattam, némiképpen más szinten – egyre több publikációm jelenhetett meg.
Mellékszál ugyan, de fontos és különleges. Fábry Sándor csoporttársad és barátod volt az egyetemen. Miként fér meg egymással két ilyen különböző egyéniség?
Már a főiskoláról ismertük egymást, hiszen csoporttársak voltunk, csak ő magyar-német szakon végzett. Aztán úgy adódott, hogy az egyetemet is együtt végeztük. Tény, hogy egy rendkívül különleges személyiség. Humora néha vaskosnak tűnik ugyan, míg én, ahogy mondják, inkább az irónia híve vagyok. Így aztán szerintem remekül kiegészítettük egymást. Így van ez ma is.
Tehát ezzel azt mondod, lehet barátság két teljesen különböző ember között?
Igen, de ne túlozzuk el a dolgot, nem vagyunk kebelbéli jó barátok. Időnként felhívjuk egymást, és természetesen megadjuk mindazt a segítséget a másiknak, amire képesek vagyunk. Egyébként szerintem lehet barátság két ellenkező gondolatvilágú, stílusú ember között. Czigány György mondta egyszer, hogy neki a legjobb barátja Baranyi Ferenc, a költő. Igaz, hogy teljesen más a világképük, soha semmiben nem értenek egyet, mégis emberöltőnyi idő óta a legjobb barátok. Ez a mai magyar valóságban egyébként ritkaságszámba megy.
Főiskola, egyetem ide vagy oda, a dolgok rendje, hogy a diplomás pedagógus előbb-utóbb munkába áll.
Ez természetes. Kijártam minden lépcsőfokot. 1976-ban kezdtem tanítani a székesfehérvári Rákóczi Ferenc Általános Iskolában. 1983- ig voltam ott. Ezután egy közel tízesztendős időszak következett a Jáky József Szakközépiskola oktatójaként, majd 1992 és 1995 között a tizenkét évfolyamos Kodály Zoltán Zeneiskolában tanítottam. Valamennyi iskolához sok kedves emlék fűz. A Jáky például az idén lesz 65 éves. A gálaműsort a Vörösmarty Színházban rendezik, és felkértek, hogy az ünnepi mű- sorban beszéljek arról a csaknem tíz esztendőről, amit ott töltöttem. Egyébként ez az iskola volt, ahova már bevittem a mániáimat is a kultúra, az irodalomtanítás részeként. Tanári múltam második része a Kodolányi János Főiskolához kötött. Adjunktusként, docensként majd főiskolai tanárként két évtizedet töltöttem el az intézmény oktatójaként, nyugdíjazásomig.
1990-ben indult el az Árgus irodalmi folyóirat, melynek több mint egy évtizedig voltál szerkesztője, főszerkesztő-helyettese.
Új volt és újak voltunk mi is. Ennyi idő múltán is azt gondolom, friss szemléletet hoztunk. Szép korszaka volt az életünknek. Péntek Imre vezetésével, aki a főszerkesztő volt, próbáltuk az irodalom olyan széles spektrumát átfogni, hogy rendhagyó módon mutassuk meg tanulmányokon, publicisztikákon, verseken keresztül az irodalomkedvelőknek a Székesfehérváron élő alkotók gondolatait. Büszkék vagyunk arra, hogy az Árgussal kielégíthettük a legkényesebb kulturális igényeket is. Nem véletlen, hogy a legnagyobbak, például Takács Imre és Kalász Márton is örömmel üdvözölték a folyóirat megszületését. Kalász Márton egyébként a mostani díjátadáson is felemlegette azokat az időket, amikor közösen teremtettünk értéket. Ez annál is fontosabb, mivel ők ketten – Takács Imre a legendás Kortárs szerkesztőjeként, Kalász Márton az Új Írás egyik vezető szerkesztőjeként – országszerte ismert szerzők voltak. Előtte még ők sem tudták elérni, hogy Fehérváron legyen egy minden kényes irodalmi igényt kielégítő folyóirat.
Fájt, amikor megszűnt a lap?
Sajnálatos módon lett vége a törté- netnek. Az a szerencsénk azonban, hogy a Bobory Zoltán által szerkesztett Vár pótolja a hiányt. Hasonló profilt alakítottak ki először a Szent István Művelődési Ház gondozásában, majd mióta Bobory Zoltán a Vörösmarty Társaság elnöke, azóta a Társaság lapjaként.
Ha már szóba került, tizenöt esztendőt töltöttél el a Vörösmarty Társaság elnökeként. Hasonló a helyzet, mint az imént említett folyóiratoknál. A Vörösmarty Társaságnak is voltak előzményei, hiszen létezett egy irodalmi kör, amely szintén nagy költőnk nevét viselte, de politikai döntés miatt megszűnt. 1988-ban mutatkozott alkalom arra, hogy újjászülessen. Mondhatjuk, hogy a semmiből egy új másik világot építettünk fel. Bár a művelődési házakban, könyvtárakban jelen voltunk, de tény, hogy az irodalmi emlékülések szervezése, a könyvkiadás újjáélesztése, a rendszeres kötetbemutatók és író-olvasó találkozók már a Vörösmarty Társasághoz fűződnek.
Esztendőről esztendőre változott az életed. Egy valami azonban állandó maradt, az irónia, ami jellemez téged, és a mosoly, ami mindig ott van az arcodon.
Azért tudok mérgelődni is, de az optimista szemléletem és a korral járó bölcsesség általában megóv attól, hogy haragvó arccal járjak-keljek. Azt tartom, egy mosol - lyal nagyon sok mindent ki lehet fejezni.
Előfordul, hogy az iróniát és a mosolyt néha fegyverként használod?
Előfordul, mert nehezen viselem a hozzá nem értők kritikáit, a rosszindulatot. De ilyenkor sem haragszom, nem bánkódom, inkább csendesen mosolygok, kívül-belül.
Vannak hibáid?
A feleségem azt szokta mondani, hogy az idő fogságában élek. Tény, hogy mindig időre megyek és igyekszem pontos lenni. Ez egyébként a tanársággal is összefügg, hiszen ha becsengetnek, akkor már a katedra mögött a helyem. Azért bevallom, ebben igaza van, mert néha bizony eltúlzom. De ha az irodalmi vetületeit nézem, az idő a költészet egyik alapvetése, legalábbis Berzsenyi szerint.
Törekvő vagy?
Inkább kitartó. Amit elhatározok, azt mindig megvalósítom. És ebben az esetben is fontos az idő, mert pontosan akkor végzem el a munkámat, amikor azt elvárják tőlem és én is magamtól. Ez becsületbeli ügy.
![](/_user/0/Image/00000Miki2015/0Marcius/Bakonyi/bakonyi_02belso3.jpg)
Hittel élő ember vagy?
Igen. Az más kérdés, hogy néha hiába hiszek magasztos dolgokban, be kell lássam, nem mindent kaphatunk meg, amit szeretnénk, bármennyire is imádkozunk érte. A hit szilárd pont az életemben, és ez így van gyermekkorom óta. Annak ellenére, hogy azért vannak kacskaringók az életemben. A reformátusok úgy tartják, előfordul, hogy kikonfirmálódik az ember, és ez már velem is megtörtént.
Megérkeztünk 2015. március 13-hoz. Milyen gondolatok fogalmazódtak meg benned, amikor értesültél róla, hogy megkapod a József Attila-díjat?
Bevallom, elérzékenyültem. Először a szüleimre gondoltam, majd azonnal felhívtam a feleségemet, hogy együtt örülhessünk. Ilyenkor a legtöbb ember azt mondja, hogy nem a díjakért dolgozik. Ez így nem igaz. A visszajelzés fontos az emberfia számára. Március 13-a az életem egyik legszebb napja, mondom ezt mindenfajta melldöngetés nélkül. Nagyon szép egybeesés, hogy ezeket a díjakat egy olyan napon adják át, amikor a forradalmi ifjak hitet tettek a tisztaság, a magyarság megőrzése mellett. Egészen friss élményem van erről. A díjátadás délutánján Kincsesbányán jártam, ahol részt vehettem az általános iskolások és gimnazisták műsorán. Tiszta énekhangot hallottam, kipirult gyermekarcokat láttam, olyan mű- sort, amely tiszteli a múltat, s ezzel megteremti saját jövőjét is. Az jutott eszembe, hogy milyen szimbiózis van az életük delén vagy végén járó emberek elismerése és a gyermekek által bemutatott XXI. századi tisztelet között.
Térjünk vissza a díjhoz! Nem tartasz attól, hogy ezentúl még inkább fokozott lesz az elvárás veled szemben?
A „korona” néha kényelmetlen, ugyanakkor ékesít is, felelősséggel jár, de én eddig is eszerint éltem és írtam. Továbbra is fontos lesz számomra a tanítás, hogy a mai magyar ifjúság megértse a jelenkor problémáit, és kiművelt emberfőként élje életét. Ebben tudunk mi segíteni.
Huszonhat könyv van mögötted. Most egy időre pihen a toll, vagy máris egy következő köteten gondolkodsz?
Újra a napló műfaja kerül előtérbe. Ha minden igaz, év végére megjelenik harmadik naplókötetem. Emellett van egy régebbi adósságom is: Szemes Péterrel, a zalaegerszegi Pannon Tükör egyik szerkesztőjével elhatároztuk, hogy egy négykezest írunk Péntek Imre életművéről. Én magam a költői pályafutását veszem górcső alá, míg Szemes Péter az életéről ír majd. Ez egy nagy adósság, a következő években kiemelten foglalkozom ezzel, egyelőre azonban „csak” boldog vagyok...
Balog Zoltán miniszter köszöntőjéből:
„Az önök teljesítményében is keressük és felismerjük azt az erőt, azt az érzelmet, mely a márciusi ifjakat mozgatta. Látjuk és értékeljük azt a törekvést, hogy nem csak maguknak, hanem másoknak is használnak azzal, amit tesznek, amit alkotnak. Önök megtestesíthetnek egy darabot a márciusi ifjak Magyarországából, a mi vágyainkból és reményeinkből, hogy milyen is legyen az a Magyarország. Színészek, tudósok, a zene művelői, képzőművészek, a filmművészet mesterei és az írók testesítik meg a mai Magyarország jövőjét.”
„Az önök teljesítményében is keressük és felismerjük azt az erőt, azt az érzelmet, mely a márciusi ifjakat mozgatta. Látjuk és értékeljük azt a törekvést, hogy nem csak maguknak, hanem másoknak is használnak azzal, amit tesznek, amit alkotnak. Önök megtestesíthetnek egy darabot a márciusi ifjak Magyarországából, a mi vágyainkból és reményeinkből, hogy milyen is legyen az a Magyarország. Színészek, tudósok, a zene művelői, képzőművészek, a filmművészet mesterei és az írók testesítik meg a mai Magyarország jövőjét.”